1	Přehled politiky a legislativy EU pro odpady v praxi
1.1	Popis legislativy eu pro odpady
1.1.1	Rámec pro odpadové hospodářství a hospodaření s nebezpečnými odpady

Směrnice Rady 75/442/EEC z 15. července 1975 o odpadech.

Rámcová směrnice o odpadech platí pro všechny látky a předměty, které držitel likviduje nebo které je povinen likvidovat. Neplatí pro radioaktivní odpad, minerální odpad, roční mrtvá těla zvířat a zemědělský odpad, odpadní vody, plynné výpusti a odpady, které podléhají specifickým Předpisům Společenství. Členské státy musí zakázat nekontrolované odkládání, vypouštění a likvidaci odpadu. Budou prosazovat prevenci, recyklaci a konverzi odpadů se zřetelem k jejich opětovnému použití. Na Členských státech se vyžaduje, aby zřídily integrovanou adekvátní síť likvidačních zařízení (s ohledem na nejlepší dostupné technologie), které by musely umožňovat, aby byl odpad likvidován v jednom z nejbližších zařízení, které zaručilo vysokou úroveň ochrany životního prostředí.

Kromě toho musí Členské státy zajistit, že všichni držitelé odpadů předají tyto odpady některé soukromé nebo veřejné sběrné agentuře nebo likvidační společnosti, nebo jinak sami zajistí provedení likvidace v souladu s požadavky stávajících opatření. Zařízení upravující, uchovávající nebo skládkující odpad pro jinou stranu musí získat oprávnění od kompetentního orgánu, které se týká především druhů a množství odpadu, který se má upravovat, všeobecných technických požadavků a preventivních opatření, která se mají podnikat. Povolovací systém podléhá Směrnici IPPC, která vyžaduje zařazení operací odpadového hospodářství v Dodatku I, kapitola 5 do integrovaného povolovacího systému.

Kompetentní orgány mohou běžným způsobem kontrolovat soulad s podmínkami povolení. Stejné monitorování kompetentním orgánem je vyhrazeno pro společnosti zabývající se dopravou, sběrem, uchováváním, skládkováním nebo upravováním, které pracují na svůj vlastní účet nebo pro třetí strany. Povolení se také vyžaduje pro zušlechťovací střediska a společnosti likvidující své vlastní odpady. V souladu se zásadou, že "platí znečišťovatel", musí náklady na likvidaci odpadu nést jejich držitel.

Na kompetentních orgánech se vyžaduje, aby sestavily alespoň jeden plán odpadového hospodářství určující především druhy, množství a původ odpadů, které se mají zušlechťovat nebo likvidovat, všeobecné technické podmínky, všechna zvláštní ujednání týkající se specifických odpadů a dále příslušné lokality a zařízení pro likvidaci.

V současné době se úpravy této směrnice neplánují.

Směrnice Rady 91/689/EEC z 12. prosince 1991 o nebezpečném odpadu.

Veškerý odpad (ať již nebezpečný či nikoli) podléhá Rámcové směrnici o odpadech. Nebezpečný odpad také podléhá Směrnici 91/689/EEC. Seznam nebezpečných odpadů je vypracován na základě kategorií, složek a vlastností stanovených v Dodatcích k Směrnici o nebezpečném odpadu. Členské státy musí zajistit, aby byl nebezpečný odpad evidován a identifikován, aby se nemísily dohromady různé kategorie nebezpečného odpadu a aby se nebezpečný odpad nemíchal dohromady s odpadem, který není nebezpečný.

Jakékoli provozní zařízení nebo podnik, který provádí likvidační operace musí získat povolení. Platí to také v případě operací, které mohou vést k regeneraci. Od tohoto požadavku na povolení je však v případě regenerace možno ustoupit, jestliže způsob regenerace je takový, že neexistuje nebezpečí pro lidské zdraví nebo prostředí, nebo jestliže Členský stát přijal všeobecná opatření vytyčující podmínky pro různé způsoby regenerace, a to za předpokladu, že tyto podmínky byly Komisi oznámeny. Většina zařízení zabývajících se hospodařením s nebezpečným odpadem podléhá integrovanému povolovacímu systému podle Směrnice IPPC 96/61/EC.

Provozní zařízení provádějící likvidační operace nebo operace, které mohou vést k regeneraci, a producenti nebezpečného odpadu podléhají pravidelným kontrolám, které se zabývají především původem a destinací odpadu. Dopravci, producenti, provozní zařízení a podniky povedou evidenci svých činností a tyto informace dají k dispozici kompetentním orgánům určeným každým Státem. Při mimořádné události mohou Členské státy udělit zmírnění oproti Směrnici, jestliže příslušný nebezpečný odpad nepředstavuje nebezpečí pro obyvatelstvo nebo životní prostředí. Úpravy této směrnice se neplánují.

Poznámka: Na základě Směrnice o odpadech a Směrnice o nebezpečném odpadu bylo přijato Rozhodnutí 94/3/EC zřizující seznam odpadů. Několik Členských států však upozornilo na řadu kategorií odpadu, u nichž se domnívají, že vykazují vlastnosti nebezpečného odpadu specifikované ve Směrnici o nebezpečném odpadu. Po prozkoumání těchto upozornění podala Komise Návrh na obnovu tohoto Seznamu odpadů. Návrh byl nakonec schválen a nové rozhodnutí bylo zveřejněno v září 2000. Toto nové Rozhodnutí 2000/352/EC schválené 3. května 2000 určující seznam odpadů rovněž zrušuje Rozhodnutí 94/3/EC a 94/404/EC, a to od 1.1.2002. Od stejného data se bude dodržovat klasifikace nového Rozhodnutí.

Kromě toho, v důsledku nedávno schválené Směrnice o vyřazených vozidlech po skončení životnosti (dosud nepublikováno), se plánuje další úprava seznamu nebezpečných odpadů. Tato úprava by klasifikovala vyřazená vozidla ("end-of-life vehicles") jako nebezpečný odpad, protože tato vozidla mají mnoho typických nebezpečných vlastností a některé součásti těchto vozidel jsou klasifikovány jako nebezpečné jako takové (např. motor, olověné akumulátory s kyselinou, mazivo, převodovkové oleje a brzdové kapaliny). Tento návrh urychluje tlak několika Členských států, ale některé jiné státy se zdráhají přijmout zařazení vyřazených vozidel jako nebezpečný odpad. Předpokládají se problémy, protože by to vyžadovalo, aby tato zařízení podléhala povolovacímu systému pro nebezpečný odpad.

1.1.2	Specifické odpady

Směrnice Rady 94/62/EC z 15. prosince 1994 o obalech a obalovém odpadu.

Směrnice se týká všech obalů umísťovaných na trh ve Společenství a veškerého obalového odpadu, ať už se používá nebo vydává na průmyslové, komerční, domácnostní nebo jakékoli jiné úrovni a bez ohledu na použitý materiál. Na Členských státech se vyžaduje, aby přijaly opatření zabraňující tvorbě obalového odpadu a aby povzbuzovaly opětovné používání obalů. Musí také zavést systémy pro vracení a/nebo sběr použitých obalů, aby se dosáhlo cílů regenerace (50% až 60%) a recyklace (25% až 45%) s minimální hodnotou 15% hmotnosti pro každý obalový materiál. Směrnice o obalech je zaměřena hlavně na cíle vnitřního trhu Společenství, a proto klade značný důraz na rovnocenné a nediskriminační zacházení s příslušnými aktéry. Důležitý požadavek se vztahuje na plánování odpadového hospodářství, které obalový odpad musí zahrnovat.

Směrnice potřebuje aktualizaci cílů v určitých časových lhůtách: příští aktualizace by se měla uskutečnit před datem 31. prosince 2000. Tento konečný termín však v každém případě nebude dodržen a návrh na úpravu Směrnice se očekává počátkem roku 2001. Vedle zpřísnění recyklačních a regeneračních cílů pro časové období 2001-2006 obsahují nejnovější plány návrh na stanovení diferencovaných národních cílových hodnot pro regeneraci a recyklaci. V současné situaci Komise dosud neoznámila žádné konkrétní podrobnosti tohoto návrhu.

Směrnice Rady 96/59/EC z 16. září 1996 o likvidaci polychlorovaných bifenylů a polychlorovaných terfenylů (PCB/PCT).

Tato Směrnice vyžaduje, aby Členské státy podnikly nezbytná opatření k likvidaci použitých PCB a k tomu, aby se PCB a zařízení obsahující PCB dekontaminovala nebo likvidovala. Musí se sestavit národní inventáře zařízení s objemem PCB vyšším než 5 dm3. Zařízení a PCB v těchto inventářích obsažené musí být dekontaminovány nebo zlikvidovány nejpozději do roku 2010. Členské státy musí zakázat oddělování PCB od jiných látek za účelem opětovného použití PCB a hromadění transformátorů s PCB. PCB, použité PCB a zařízení obsahující PCB podléhající inventáři se musí přemístit do oprávněných podniků. Všechny podniky zabývající se dekontaminací a/nebo likvidací PCB, použitých PCB a/nebo zařízení obsahujících PCB musí získat povolení. Tato Směrnice nebude v blízké budoucnosti upravována.

Směrnice Rady 91/157/EEC z 18. března 1991 o bateriích a akumulátorech obsahujících určité nebezpečné látky.

Tato Směrnice zakázala s účinností od 1. ledna 1993 umísťování na trh manganoalkalických baterií určených pro prodloužené použití v extrémních podmínkách a obsahujících více než 0,05% hmotnosti rtuti a veškerých jiných alkalických baterií s obsahem rtuti více než 0,025% hmotnosti. U těchto norem došlo od 1. ledna 2000 k prudkému zpřísnění.
Od nynějška musí Členské státy zakázat prodej baterií a akumulátorů obsahujících více než 0,0005% hmotnosti rtuti. To samé bude také platit pro spotřebiče obsahující tyto baterie a akumulátory. Jedinou výjimkou jsou baterie "knoflíkového" typu nebo baterie složené z prvků "knoflíkového" typu, které jsou z rozsahu Směrnice vyjmuty.

Na Členských státech se vyžaduje, aby vypracovaly programy zaměřené v prvé řadě na snižování obsahu těžkých kovů v bateriích a akumulátorech. Podle těchto programů musí Členské státy povzbuzovat dělený sběr baterií a akumulátorů s ohledem na jejich zušlechťování nebo konečnou likvidaci. Baterie a akumulátory nebo spotřebiče, do nichž jsou namontovány, musí být označeny tak, aby ukazovaly požadavky na dělený sběr a recyklaci a obsah těžkých kovů.

Úpravy této směrnice se neplánují.

Směrnice Rady 75/439/EEC z 16. června 1975 o likvidaci odpadního oleje.

Tato Směrnice platí pro jakékoli mazivo na minerální bázi nebo průmyslové oleje, které již jsou nevhodné pro použití, pro které byly původně určeny. Členské státy musí zajistit, aby se odpadní oleje sbíraly a likvidovaly (zpracováním, zničením, skladováním nebo vyklopením nad povrch nebo pod povrch). Přednost se musí dávat zpracování odpadních olejů regenerací, tzn. rafinací. Je zakázáno jakékoli vypouštění do vnitrozemských povrchových vod, podzemních vod, teritoriálních mořských vod a kanalizačních soustav. To samé platí pro jakékoli ukládání nebo vypouštění škodlivé pro půdu a jakékoli nekontrolované vypouštění zbytků vzniklých ze zpracovávání odpadních olejů. Pro likvidaci odpadních olejů je zapotřebí povolení od příslušných orgánů. Některá zařízení zabývající se likvidací odpadních olejů podléhají integrovanému povolovacímu systému, který vyžaduje Směrnice IPPC 96/61/EC. Jakýkoli podnik, který provádí sběr odpadních olejů musí podléhat registraci a národnímu dozoru, který případně obsahuje systém povolení.

Směrnice zakazuje směšování odpadních olejů s PCB a PCT a s jedovatými a nebezpečnými odpady. Členské státy mohou také přijmout přísnější opatření, než tato Směrnice zajišťuje. Úpravy této směrnice se neplánují.

Směrnice Rady 86/278/EEC z 12. června 1986 o ochraně životní prostředí a zvláště půdy při použití splaškového kalu v zemědělství.

Splaškový kal se může používat v zemědělství, a to za podmínky, že příslušný Členský stát jeho používání reguluje. Při používání kalu se musí brát ohled na potřeby plodin ohledně živin, aniž by se však poškozovala kvalita půdy povrchových a podzemních vod. Některé těžké kovy vyskytující se ve splaškovém kalu mohou být jedovaté pro rostliny i člověka, a Směrnice proto určuje limitní hodnoty pro koncentrace těžkých kovů v půdě (Dodatek IA), v kalu (Dodatek IB) a pro maximální roční množství těžkých kovů, které mohou být zavedeny do půdy (Dodatek IC).

Používání splaškového kalu je zakázáno, jestliže koncentrace jednoho či více těžkých kovů v půdě přesáhne limitní hodnoty stanovené podle Dodatku IA. Členské státy musí podniknout nezbytná opatření, aby se zajistilo, že tyto limitní hodnoty nebudou používáním kalu překračovány. Před použitím v zemědělství se kal musí upravit. Členské státy také mohou povolit používání neupraveného kalu, pokud je do půdy vstřikován nebo zapravován.

Jestliže to budou vyžadovat podmínky, mohou Členské státy uplatnit přísnější opatření, než jaká tato Směrnice určuje. Jen málo Členských států však dosáhlo míry opětovného využití podle získaného materiálu. Podle informací předložených Komisi se předpokládá zvýšení produkce kalu do roku 2005 zhruba o 40%. Komise má v plánu podniknout revizi ustanovení Směrnice a prozkoumat potřebu úpravy Směrnice. Dosud však nebyly předloženy žádné návrhy.

Směrnice Rady 78/176/EEC z 20. února 1978 o průmyslovém odpadu s oxidem titaničitým.

Na Členských státech se vyžaduje, aby podnikly kroky k  tomu, aby se zajistilo, že postupy likvidace odpadu budou brát ohled na otázky lidského zdraví a životního prostředí. Budou aktivně povzbuzovat prevenci a recyklaci a opětovné používání odpadů jako surovin. Veškeré vypouštění, skládkování, uchovávání, hromadění nebo vstřikování odpadu bude vyžadovat – na omezené ale obnovitelné období – předchozí oprávnění kompetentního orgánu Členského státu. Na Členských státech se také vyžaduje, aby vypracovaly programy pro postupné snižování a konečné odstranění znečišťování způsobovaného odpadem ze starých výrobních zařízení. V případě nových výrobních zařízení se musí získat předchozí oprávnění od kompetentních orgánů. Před vydáním jakéhokoli takového oprávnění budou provedeny studie dopadu na životní prostředí a tato oprávnění budou podmíněna závazkem zainteresovaných společností, že budou používat pouze takové materiály, postupy a technologie, u nichž je poškozování životního prostředí nejmenší. Členské státy jsou také zmocněny zavést přísnější pravidla.

Směrnice Rady 82/883/EEC z 3. prosince 1982 o postupech pro dohled a monitorování prostředí dotčeného odpadem z průmyslu oxidu titaničitého.

Směrnice platí pro vypouštění odpadu z výroby oxidu titaničitého do vody, na zemský povrch, do podzemních vrstev a ovzduší. Členské státy musí provádět dohled a monitorování dotčeného okolního prostředí, se zvláštním zřetelem k místním ekologickým faktorům a způsobu likvidace příslušného odpadu. Členské státy mohou ustanovení Směrnice zmírnit v případě záplav nebo živelní pohromy nebo z důvodu výjimečných povětrnostních podmínek. Úpravy této směrnice se neplánují.

Směrnice Rady 92/112/EEC z 15. prosince 1992 o postupech pro slaďování programů pro postupné snižování a konečné odstranění znečišťování způsobovaného odpadem z průmyslu oxidu titaničitého.

Směrnice byla k určena k tomu, aby vyplnila právní vakuum vytvořené anulováním Směrnice Rady 89/428/EEC. Platí pro pevný odpad, odpad se silnými kyselinami, odpad se slabými kyselinami, neutralizovaný odpad, odpad pro úpravu a prach. Mezi procesy, kterých se týká, patří sulfátový proces a chloridový proces. Směrnice se také týká skládkování. Od 15. června 1993 je zakázáno skládkování jakéhokoli odpadu z lodí nebo letadel. Od stejného data je zakázáno vypouštění do teritoriálních vod a na volné moře pevného odpadu a odpadu se silnými kyselinami ze stávajících průmyslových provozních zařízení používajících některý z uvedených procesů a odpadu pro úpravu ze stávajících průmyslových provozních zařízení používajících sulfátový proces.

Vypouštění odpadu do jakýchkoli vod je redukováno na limitní hodnoty stanovené Směrnicí. Členské státy se mohou rozhodnout pro využívání cílů kvality ve spojení s příslušnými limitními hodnotami za podmínky, že opatření dosáhnou ekvivalentního účinku z hlediska ochrany životního prostředí a že nedojde k deformaci konkurence. Členské státy také musí zajistit, aby bylo sníženo vypouštění do ovzduší v souladu s limitními hodnotami vytyčenými Směrnicí. Musí monitorovat dodržování limitních hodnot.

Pro členské státy platí všeobecná povinnost vyvarovat se nebo provést opětovné používání odpadu, pro který Směrnice platí, nebo pokud tomu tak není, takovýto odpad likvidovat. Jejich počínání nesmí ohrožovat lidské zdraví nebo poškozovat životní prostředí.

Úpravy této směrnice se neplánují.

Směrnice Rady 2000/543/EC o vyřazených vozidlech po skončení životnosti.

V návaznosti na jiné směrnice regulující využívání a sběr, recyklaci a regeneraci specifických druhů odpadů, je Směrnice o vozidlech po skončení životnosti nejnovější Směrnicí týkající se specifického druhu odpadu. Směrnice spojuje současně dvě strategie: zabraňování tvorby odpadu zdokonalováním technického řešení výrobků a zvyšování míry recyklace a opětovného použití odpadu. Cílem je zvýšit míru recyklace na 85% hmotnosti na jedno vozidlo do roku 2005 a na 95% do roku 2015. Vozidlo po skončení životnosti ("end-of-life vehicle") se definuje jako jakýkoli druh vozidla, které je odpadem podle definice ve Směrnici 75/442/EEC. Rozsah návrhu tudíž pokrývá jakékoli vozidlo po skončení životnosti označené jako kategorie M1 nebo N1 (definováno v Dodatku II (A) k Směrnici 70/156/EEC) a dvoj- nebo tříkolová motorová vozidla a jejich komponenty. Z rozsahu Směrnice jsou vyloučena těžká vozidla. V posledních kolech diskusí v Parlamentu byla z rozsahu Směrnice také vyloučena tzv. 'muzeální vozidla' (vozidla starší než 25 let, která jsou pouze v dočasném užívání).

Prvotním cílem Směrnice je prevence odpadů. Výrobci vozidel a výrobci materiálu a zařízení musí usilovat o snížení používání nebezpečných látek při navrhování vozidel a zvýšení využívání recyklovaných materiálů při výrobě vozidel. Za tím účelem musí po přechodném období zajistit, aby rtuť, šestimocný chróm, kadmium a olovo (kromě olova používaného ve svarech elektrických obvodů) byly vyloučeny z rozdrcovacího procesu. Od 1. ledna 2007 musí být všechna vozidla po skončení životnosti převezena do autorizovaných úpraven. Stejná povinnost platí od 1. ledna 2002 pro nové vozy uvedené na trh po tomto datu. Za náklady převozu, sběr a rozdrcení jsou v zásadě odpovědní výrobci. Účelem je povzbuzovat držitele vozidel, jejichž životnost skončila, aby využívali sběrná zařízení.

U vozidel po skončení životnosti podléhá přísné kontrole také jejich skladování a úprava, a to podle požadavků Směrnice 75/442/EEC. Provozní zařízení nebo podniky provádějící úpravy musí před úpravou odstranit nátěr vozidel po skončení životnosti a regenerovat všechny ekologicky nebezpečné komponenty. Přednost se musí dávat opětovnému použití a recyklaci automobilových komponentů. Recyklace komponentů může být usnadněna vytvořením metod označování, které umožní identifikaci různých materiálů během demontáže. Povinností výrobců je zveřejňovat míru recyklace, opětovného použití a regenerace svých vozů a komponentů během předchozího roku.

Návrh na směrnici rady o odpadních elektrických a elektronických zařízeních

Návrh na směrnici Rady o odpadních elektrických a elektronických zařízeních (WEEE – waste electrical and electronic equipment) je nejnovější konkrétní úsilí o regulaci sběru, recyklace a regenerace specifického druhu odpadu. Návrh byl podán kvůli rychle rostoucímu množství WEEE. Tato zařízení mají v současnosti mnohem kratší životní cykly než dříve (např. osobní počítače 4-5 let) a často mají velmi nebezpečné vlastnosti. Cílem návrhu je minimalizovat množství WEEE. Je založen na zásadě odpovědnosti výrobce. Návrh je formulován velmi podobně jako výše uvedená Směrnice o vozidlech po skončení životnosti. Elektrické a elektronické zařízení je definováno jako zařízení, které aby správně fungovalo, je závislé na elektrických proudech nebo elektromagnetických polích. WEEE znamená odpadní elektrické a elektronické zařízení a dodatek návrhu směrnice vyjmenovává položky a spotřebiče, kterých se směrnice týká. Návrh platí např. pro ledničky, topinkovače, osobní počítače, osvětlovací zařízení a systémy mnohých lékařských zařízení.

Hlavní ustanovení nové směrnice se týkají sběru, úpravy a regenerace WEEE. Na Členských státech se vyžaduje, aby zajistily, aby koneční držitelé a distributoři mohli zdarma vrátit svá zařízení WEEE ze soukromých domácností. Na distributorech se vyžaduje, aby při dodávce nového produktu brali zdarma zpět podobná zařízení. Na výrobcích se proto vyžaduje, aby zařídili sběr WEEE z jiných míst než soukromých domácností. V praxi je pravděpodobné, že náklady na sběr a úpravu budou zahrnuty do cen dodávaných spotřebičů. Výrobci musí vytvořit systém pro úpravu WEEE. Úprava musí být v souladu s Rámcovou směrnicí o odpadech. Dodatek II navrhované Směrnice také určuje určité minimální požadavky pro úpravu, např. o odstraňování tekutin, freonů a baterií. Nejpozději do 31.12.2005 mají Členské státy minimální požadavek na sběr a úpravu čtyř kilogramů WEEE ze soukromých domácností v průměru na jednoho obyvatele za rok. Míry regenerace a opětovného použití a recyklace materiálu a látek budou zvýšeny na hodnoty diferencované podle kategorií spotřebičů, a to v rozmezí od 60% do 80% hmotnosti. Všech těchto cílů by se mělo dosáhnout do 31.12.2005.

Zelená listina o odpadním PVC

Komise prohlásila, že PVC je dalším druhem odpadu, který se má na úrovni EU regulovat, a zveřejnila Zelenou listinu ohledně vydání v září 2000. Cílem je omezit ekologické účinky používání PVC v průmyslu, při balení apod. a zvýšit jeho recyklaci. Podle existujících plánů budou pro odpadní PVC stanoveny povinné cíle pro sběr a recyklaci. Rovněž existují plány na dobrovolné dohody v rámci tohoto průmyslového odvětví o přispívání na financování sběru a recyklace PVC.

Opatření také obsahují doporučení Členským státům s cílem zřídit a rozvinout selektivní sběr odpadního PVC a jiného demoličního odpadu. Všechny plastové výrobky budou označovány, takže odpad obsahující PVC se může oddělovat. Na druhé straně, Listina poukazuje na to, že zvláště problematické je odpadní PVC obsahující těžké kovy kvůli možnému zředění těchto těžkých kovů s jinými produkty. Měly by se proto vytvořit normativní nástroje omezující mechanickou recyklaci odpadního PVC obsahujícího kadmium či olovo. Rovněž se plánují specifické podmínky pro tento typ recyklace, řízení obchodování a označování recyklovaných produktů. Komise by chtěla získat písemné komentáře od všech zainteresovaných stran do 30. listopadu 2000. Je však nepravděpodobné, že by nějaká legislativa týkající se PVC vstoupila během tohoto projektu v platnost.

1.1.3	Přeprava, dovoz a vývoz

Předpis Rady (EEC) č. 259/93 z 1. února 1993 o dozoru a kontrole zásilek odpadu v rámci Evropského společenství, do Evropského společenství a z Evropského společenství.

Předpis platí pro zásilky odpadu, a to v rámci ES, do ES i z ES, pro odpad přepravovaný mezi Členskými státy, ale po trase přes jednu nebo více třetích zemí, a pro odpad přepravovaný mezi třetími zeměmi, ale po trase přes jeden nebo více Členských států. Předpis určuje různé postupy a podmínky pro:

1)	zásilky odpadu pro regeneraci a odpadu pro likvidaci;

2)	zásilky různých kategorií odpadů (Zelená/Žlutá/Červená);

3)	zásilku odpadů mezi Členskými státy, v některém Členském státě a do/z EU.

Přemístění odpadu vyžaduje předchozí oprávnění nebo oznámení, a to v závislosti na povaze odpadu, kategorii odpadu a trase zásilky. Systém proto rozlišuje mezi odpadem k likvidaci (skládka nebo spalování) a odpadem pro regeneraci (recyklace). V případě odpadu pro recyklaci Předpis dále rozlišuje mezi "zeleným seznamem" odpadů, např. kovový odpad a odpad kovové slitiny (Dodatek II Předpisu), "žlutým seznamem" zahrnujícím odpady z výroby železa a oceli (Dodatek III) a "červeným seznamem" zahrnujícím odpady obsahující PCB a PCT (Dodatek IV) a konečně odpady, které dosud nejsou na žádném z těchto seznamů.

Předpis obsahuje systém předchozího oznámení nebo povolení pro zásilky odpadu. Oznamující (původní výrobce, držitel nebo osoba určená zákony Státu expedice v případě odpadu importovaného do Společenství nebo v tranzitu v rámci Společenství nebo přes Společenství) musí zažádat o oprávnění nebo musí zaslat předchozí oznámení kompetentním orgánům místa určení a zaslat jednu kopii žádosti orgánům země odeslání, tranzitu nebo místa určení a uzavřít kontrakt s příjemcem o likvidaci tohoto odpadu. Zásilka se nesmí uskutečnit, dokud kompetentní orgán neudělí oznamujícímu oprávnění nebo dokud nevyprší lhůta vyhrazená pro odepření oznámení. Jestliže se exportuje odpad z některého Členského státu do třetího státu, musí oznamující zažádat o oprávnění nebo musí podat předchozí oznámení kompetentnímu orgánu expedice.

Odpad se nesmí odesílat do třetího státu, dokud kompetentní orgány místa určení nebo odeslání nepotvrdí příjem žádosti o povolení zásilky. Export odpadu určeného pro likvidaci je zakázán s výjimkou zemí EFTA, které jsou smluvními stranami Basilejské konvence. Export odpadu určeného pro regeneraci je zakázán s výjimkou exportu směřujícího do zemí uvedených v příslušném rozhodnutí Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj OECD, třetích zemí, které jsou smluvními stranami Basilejské konvence, nebo zemí, které se Společenstvím uzavřely bilaterální dohodu. Veškerý export odpadu do států ACP je tudíž zakázán.

Dovoz odpadu do Společenství pro likvidaci nebo regeneraci je zakázán s výjimkou dovozu ze zemí, které jsou smluvními stranami Basilejské konvence, nebo zemí, se kterými EU uzavřela bilaterální dohody. Dovoz ze země, která nepatří do EFTA, je povolen pouze tehdy, když žadatelská země nemá kapacitu pro likvidaci odpadu ekologicky zdravým způsobem.

Jakékoli možné budoucí úpravy tohoto Předpisu by za normálních okolností vznikly na základě úpravy Rozhodnutí OECD. Úpravy tohoto Předpisu se momentálně neplánují.

Předpis Rady (EC) č. 1420/1999 z 29. dubna 1999 zavádějící společná pravidla a postupy platné pro zásilky určitých druhů odpadů do určitých nečlenských zemí OECD.

Tento Předpis zavádí pravidla a postupy pro zásilky určitých druhů odpadů do určitých nečlenských zemí OECD. V důsledku zvláštních okolností v některých rozvojových zemích, si tyto nepřejí dostávat určité druhy – většinou nebezpečných – odpadů. Předpis v zásadě obsahuje seznam těchto zemí a odpadů, jejichž přijetí jimi není akceptováno.

Předpis Komise (EC) č. 1547/1999 z 12. července 1999 určující kontrolní postupy podle Předpisu Rady č. 259/93 pro aplikaci na zásilky určitých druhů odpadu do určitých zemí, pro které neplatí Rozhodnutí OECD C(92)39.

Tento předpis umožňuje uplatňování kontrolního postupu Předpisu (EC) č. 259/93 také vůči zemím, které speciálně uvedly, že chtějí, aby byl tento postup uplatňován. Jedná se o země, které mají v plánu Rozhodnutí OECD používat v budoucnu, nebo o určité jiné třetí země. Dodatek k Předpisu obsahuje seznam těchto zemí a tabulky odpadů, na které se tento postup bude aplikovat. U tohoto Předpisu již došlo k dvěma úpravám (č. 354/2000 a č. 334/2000), které upravují Dodatek zařazující některá ustanovení týkající se určitých zemí.

1.1.4	Procesy a zařízení

Směrnice Rady 99/31/EC z 26. dubna 1999 o skládkování odpadu.

Směrnice je určena k tomu, aby zabránila nebo snížila nepříznivé účinky skládkování odpadu na životní prostředí, zvláště na povrchové vody, podzemní vody, půdu, ovzduší a lidské zdraví. Definuje různé kategorie odpadů (komunální odpad, nebezpečný odpad, jiný než nebezpečný odpad a inertní odpad) a platí pro všechny skládky definované jako plochy za účelem likvidace odpadu pro ukládání odpadu na zem nebo do země. Skládky se dělí na skládky pro nebezpečný odpad, jiný než nebezpečný odpad a inertní odpad.

Před přijetím na skládku musí skládkovaný odpad projít standardním postupem příjmu odpadu. Odpad musí být např. před skládkováním upraven a musí být přidělen na určitou skládku správné odpadové kategorie. Některé odpady nemohou být na skládku přijaty vůbec. Seznam takto uvádí mimo jiné tekutý, hořlavý a výbušný odpad a infekční klinický odpad.

Směrnice určuje systém provozních povolení pro skládkovací plochy. Při udělování povolení se berou v úvahu zvláště opatření další péče na skládce. Členské státy musí zajistit, aby stávající skládky nesměly pokračovat v provozu, pokud co možná nejdříve nesplní ustanovení Směrnice. Očekává se, že to v Členských státech povede k uzavírání mnoha skládek, protože náklady na renovaci budou v mnoha případech extrémně vysoké. Na povolovací postup má vliv integrovaný povolovací systém vyžadovaný Směrnicí IPPC 96/61/EC.

Do této zprávy je zahrnuta i následující část, i když směrnice pro spalování odpadu do působnosti tohoto projektu nespadají. Jsou však také stručně uvedeny v této souvislosti proto, že tvoří nedílnou součást legislativy EU týkající se odpadů.

Směrnice Rady 89/429/EEC z 21. června 1989 o snižování znečišťování ze stávajících spaloven komunálního odpadu.

Směrnice vytyčuje požadavky pro provoz spaloven komunálního odpadu, pro které bylo první povolení k provozu vydáno před 1. prosincem 1990. Zařízení s jmenovitou kapacitou minimálně 6 tun za hodinu musí splňovat stejné požadavky jako nové spalovny se stejnou kapacitou. Jiné spalovny musí nejpozději do 1. prosince 1995 splňovat emisní limitní hodnoty pro určité znečišťující látky a požadavky na hoření dané Směrnicí. Za určitých podmínek jsou Členské státy oprávněny přijmout limitní hodnoty pro jiné znečišťující látky, zvláště dioxiny a furany.

Dále musí být všechna stávající zařízení pravidelně monitorována ohledně měření koncentrace určitých látek ve spalinových plynech. Jestliže se v některé spalovně překročí limitní hodnoty, musí příslušný Členský stát zajistit, aby daná spalovna zastavila provoz, dokud nebudou provedeny nezbytné změny nebo dokud se nepřijme rozhodnutí k uzavření spalovny.

Povolovací postup této Směrnice by byl závislý na integrovaném povolovacím systému Směrnice IPPC, ale v případě vytvoření všeobecné směrnice pro spalování (zrušující tuto směrnici) nebude takováto úprava nutná.

Směrnice Rady 89/369/EEC z 8. června 1989 o prevenci znečišťování ovzduší z nových spaloven komunálního odpadu.

Směrnice vytyčuje podmínky, za kterých Členské státy udělují oprávnění pro provozování nových spaloven komunálního odpadu (odpadky z domácností, komerční a podnikové odpadky a jiný odpad, který svou povahou nebo složením je podobný odpadkům z domácností). Podmínky pro povolení k provozu jsou v souladu s hodnotami emisních limitů pro znečišťující látky uváděnými ve Směrnici, s kritérii pro projekční řešení, zařízení a provoz spaloven a pro pravidelné kontroly koncentrace určitých látek ve spalinových plynech a provozních parametrů.

Povolovací postup této Směrnice by byl závislý na integrovaném povolovacím systému Směrnice IPPC, ale v případě vytvoření všeobecné směrnice pro spalování (zrušující tuto směrnici) nebude takováto úprava nutná.

Jestliže dojde k překročení limitních hodnot, musí příslušný Členský stát zakázat provoz dané spalovny, dokud nebudou provedeny nezbytné úpravy nebo dokud se nepřijme rozhodnutí k uzavření spalovny. Členským státům je však dovoleno udělit zmírnění oproti ustanovením Směrnice.

Směrnice Rady 94/67/CE z 16. prosince 1994 o spalování nebezpečného odpadu.

Směrnice platí pro spalování nebezpečného pevného a tekutého odpadu. Komunální odpad a spalitelný tekutý odpad (včetně odpadních olejů) je vyloučen z toho důvodu, že úrovně škodlivých emisí z tohoto odpadu jsou obvykle zanedbatelné. Na rozdíl od druhých dvou stále platných směrnic o spalování, zde definice spaloven pokrývá jak "stará", tak "nová" zařízení. Plánovaná nová směrnice o spalování odpadu nezmění opatření týkající se spalování nebezpečného odpadu a pouze vyplní mezery, které zůstaly mezi definicemi komunálního odpadu a nebezpečného odpadu.

Než bude možné uvést spalovnu do provozu, musí se získat oprávnění od kompetentních orgánů určených každým Členským státem. Na provozovatelích se vyžaduje, aby v nových i stávajících zařízeních používali Nejlepší dostupné techniky (BAT). Oprávnění se rovněž vyžaduje pro vypouštění odpadních vod ze spalovny. Oprávnění se budou přezkoumávat každých pět let.

Povolovací postup této Směrnice by byl závislý na integrovaném povolovacím systému Směrnice IPPC, ale v případě vytvoření všeobecné směrnice pro spalování (zrušující tuto směrnici) nebude takováto úprava nutná.

Směrnice také vytyčuje všeobecné a specifické podmínky, kterými se řídí projekční řešení a provoz spaloven. Dodatek TN III uvádí podrobnosti v současnosti dostupných technologií. Dodávka paliva do pece s nebezpečným odpadem bude povolena pouze tehdy, když hlavní provozní parametry budou spadat do předepsaných limitů. Také jsou určeny prahové emisní hodnoty srovnatelné s hodnotami, které se získají pomocí Nejlepších dostupných technik (BAT). Emise dioxinů a furanů musí být sníženy na minimum. Jako vodítko pro tyto emise je zde stanovena hodnota 0,1 ng TE/m3.

Poznámka: Byl podán návrh na Směrnici ohledně obnovy systému spalování odpadů Společenství, jak je určen ve Směrnicích 89/369/EEC a 89/429/EEC (nové a stávající spalovny komunálního odpadu) a 94/67/EC (spalování nebezpečného odpadu). Účelem tohoto návrhu je zaplnit stávající mezery. Vedle spalování netoxického komunálního odpadu se jeho působnost rozšiřuje na spalování netoxického nekomunálního odpadu (jako např. splaškový kal, pneumatiky a nemocniční odpad) a toxický odpad nezahrnutý do Směrnice 94/67/EC (jako např. odpadní oleje a rozpouštědla). Současně je jeho účelem, začlenění technického pokroku dosaženého v monitorování emisí spalovacího procesu do stávající legislativy. Návrh je založen na integrovaném přístupu: k aktualizovaným limitům pro emise do ovzduší jsou přidány limity pro vypouštění do vody. Na rozdíl od stávajících Směrnic, se návrh vztahuje nejen na zařízení určená pro spalování odpadu, ale také na "kombinované spalovny". Bude-li Směrnice přijata, bude pro stávající zařízení platit do pěti let od začátku její účinnosti. Návrh ale vyvolal vášnivou diskusi, a proto se letos v zimě očekává jeho úprava.

1.2	DALŠÍ SOUVISEJÍCÍ LEGISLATIVA
Směrnice Rady 96/61/EC o integrované prevenci a kontrole znečišťování

Směrnice o integrované prevenci a kontrole znečišťování (IPPC – integrated pollution prevention and control) stanovuje společná pravidla o povolování průmyslových zařízení. Má několik vazeb na legislativu EC o odpadech. Všeobecné zásady, kterými se řídí základní povinnosti provozovatele zařízení (Článek 3.c) vyžadují, aby se zabraňovalo produkci odpadů v souladu s Rámcovou směrnicí o odpadech 75/442/EEC. Rovněž stanovuje požadavky integrovaného povolovacího postupu pro některé provozovny odpadového hospodářství (Dodatek I, kapitola 5).

Cílem Směrnice je minimalizovat znečišťování z různých bodových zdrojů v celé Evropské Unii. U všech zařízení spadajících do Dodatku I Směrnice se vyžaduje, aby získala oprávnění (povolení) od orgánů v zemích EU. Bez povolení nesmějí uskutečňovat provoz. Povolení se musí zakládat na koncepci Nejlepších dostupných technik (BAT – Best Available Techniquies). BAT v mnoha případech znamená zcela zásadní ekologická zdokonalení. Směrnice povoluje pro fungující provozní zařízení jedenáctileté přechodné období, aby se požadavku BAT přizpůsobily.

"Integrovaný" znamená, že povolení musí brát v úvahu celkové ekologické působení zařízení, tzn. emise do ovzduší, vody a půdy, tvorbu odpadu, využívání polotovarů, energetickou účinnost, hlučnost, prevenci nehod, řízení rizik apod. Od října 1999 platí Směrnice pro všechna nová zařízení, jakož i pro stávající zařízení, která hodlají provést změny, které mohou mít významné negativní účinky na člověka nebo životní prostředí. Jinak je stávajícím zařízením povoleno využít maximálně osmiletého přechodného období od okamžiku přeměny Směrnice. Úpravy této Směrnice se neplánují.

1.3	zkušenosti s uváděním směrnic eu pro odpady do praxe v zemích eu 
1.3.1	Skládky

Tento přehled byl zpracován na základě přehledu o odpadech vypracovaného místním týmem (revize z 31. prosince 2000) a podle Směrnice o skládkách EU.

Směrnice o skládkách

Směrnice o skládkách EU přijatá v dubnu 1999 zavazuje členské státy, aby snížily množství komunálního biodegradovatelného odpadu, který odchází do skládky. Hlavní tlaky na životní prostředí ze skládkování odpadu jsou:

•	znečištění povrchových vod a podzemních vod s ohledem na vyluhování živin, těžkých kovů a ostatních toxických sloučenin ze skládek;
•	využívání půdy pro skládky (včetně ztráty přírodních oblastí)
•	emise skleníkových plynů ze skládek a zpracování organického odpadu emisemi metanu.

Chystaná směrnice EU ke kompostování má podpořit plnění požadavků daných Směrnicí o skládkách.  Komise považuje za důležité, aby členské státy získaly příležitost k dosažení cílů podle Směrnice o skládkách tím, že stanoví cíle pro produkty vysoké kvality ve vztahu ke zpracování biodegradabilního odpadu, například v kompostárnách.

Podle místních odborníků existující skládky, které odpovídají české směrnici o odpadech, která však naopak ve všech ohledech neodpovídá směrnici EU o skládkách. Nová česká směrnice má být harmonizována s legislativou EU. 

Odstraňování biodegradabilního odpadu.

Směrnice EU o skládkách stanoví jako cíl snížit množství odstraňovaného biodegradabilního komunálního odpadu na 35 % v roce 2016.

Hlavními plyny emitovanými ze skládek jsou metan a oxid uhličitý, které vytvářejí degradující organické látky v odpadu. Metan, nejdůležitější skleníkový plyn ze skládek, podle odhadu představoval v roce 1995 v EU 28 % celkových emisí metanu. Problémy emisí metanu mohou být vyřešeny buďto tím, že se vyhneme skládkování organických látek, nebo sběrem a využitím plynu na skládce. Řada členských zemí již vydala nebo se chystá vydat obecné zákazy, které se týkají skládkování organického odpadu.

Recyklace a separace zdrojů řady materiálů se v České republice provozuje již určitou dobu, takže lidé jsou na separaci odpadů zvyklí. Separace biodegradabilních odpadů však představuje nové požadavky s ohledem na charakter této frakce odpadu. Zápach, hygiena, obsah vlhkosti a také množství biodegradovatelného odpadu může způsobovat problémy při jeho sběru a využití. Trh s kompostovými produkty může také představovat určitý problém. 

Rozdělení skládek

Klasifikace skládek v EU zahrnuje tři následující třídy odpadu:
•	inertní odpad;
•	ostatní ne nebezpečný odpad;
•	nebezpečný  odpad.

Likvidované odpady jsou v České republice rozděleny do čtyř tříd.

Nebezpečné odpady musí být separovány a likvidovány na vlastních (samostatných) místech. V praxi je také důležité oddělit inertní odpad od ostatního odpadu protože:
•	likvidace inertního odpadu nevyžaduje tak náročné zatěsnění (skládky) nebo jiné konstrukce jako ostatní odpad nebo nebezpečný odpad;
•	potřebná drahá kapacita skládky pro ostatní ne nebezpečný odpad může být minimalizována;
•	oddělený inertní odpad (nebo frakce odpadu) se může použít například pro výstavbu nebo některé frakce mohou být odděleny pro recyklaci nebo jiné použití.

Registr skládek

V současné době existuje registr provozovaných skládek. Podle shromážděných informací může jít o informace omezené, srovnají-li se například s finským registrem skládek. Podrobný registr provozovaných ale také uzavřených skládek má být vytvořen pro účely plánování v oblasti nakládání s odpady, a to na úrovni národní, oblastní a místní.

Počet skládek

Mnoho skládek bylo v České republice v 90. letech uzavřeno. Počet skládek je však dosud dosti velký, pokud jde o velikost země, tj. s ohledem transportní vzdálenosti. Skládky mají být centralizovány tak, aby bylo možno používat moderní technologie a aby se vyhovělo požadavkům EU. To vyžaduje větší spolupráci obcí. Hnací silou k tomu byly v mnoha zemích přísnější předpisy.

Naplánování stavu

Naplánování stavu má být vypracováno pro každou provozovanou skládku, která nevyhovuje Směrnici o skládkách: zde je třeba vzít v úvahu následující otázky:
•	identifikace provozovatele;
•	druhy a množství uloženého odpadu;
•	kapacita skládky;
•	kontrola vody a nakládání s výluhem;
•	ochrana půdy, spodní vody a povrchové vody;
•	jímání plynu a jeho ošetření (využití);
•	stabilní hráze;
•	silniční váha, oplocení, vrata;
•	monitorovací systém;
•	EIA (podle potřeby);
•	financování provozu (i po uzavření).

Sběr výluhu a jeho ošetření 

Studie o skládkách zpracovaná pro Evropskou komisi v roce 1994 uvádí následující údaje o míře aplikace zatěsňovacích materiálů a systémech pro sběr výluhu, kterých je třeba pro řádnou ochranu životního prostředí, povrchových a spodních vod na skládkách pro komunální odpad: Irsko méně než 40%, Německo a Francie 40-70 procent, Dánsko a Finsko 70-90%, Rakousko, Belgie, Portugalsko a Švédsko více než 90 %.

Rozsah této problematiky se různí podle druhu skládkovaného materiálu, konstrukce skládky a hydrogeologických podmínek. Pokud jde o nebezpečí znečištění spodní vody, studie ukázaly, že výluh může představovat nebezpečí i po několika stoletích. Znečištění spodní vody bude přinášet často problémy i po celá desetiletí poté, co zdroj znečištění byl zlikvidován, protože zdroje spodní vody se vytvářejí jen velmi pomalu.

Směrnice EU o skládkách definuje materiály pro zatěsnění skládky pro různé druhy skládek.

Jímání plynu a jeho využití. 

Směrnice o skládkách požaduje jímání plynu u všech nových skládek, které přijímají k uložení biodegradabilní odpady. První účinky této směrnice se projeví po sedmi letech po jejím zavedení. I po tomto datu organický odpad z průmyslu a dalších činností může být skládkován, jestliže je nainstalován systém pro sběr a jímání plynu.

Uzavření starých skládek

Řada skládek v České republice ukončila svůj provoz v devadesátých letech a měly by být řádně uzavřeny. Podle směrnice EU se doporučuje uzavřít skládku položením čtyř až pěti různých vrstev podle zatřídění skládky. Celková tloušťka závěrné vrstvy má být asi 2 metry, což znamená, že bude zapotřebí různých materiálů. Existuje značné množství vhodného odpadního materiálu, který je k tomu k dispozici,  a tyto materiály mohou být prozkoumány případ od případu.

1.3.2	Spalovny

Spalovny komunálního odpadu

Evropská tradice spalování odpadu sahá hluboko do třetí čtvrtiny devatenáctého století. V roce 1980 podle odhadu asi 525 spaloven zpracovávalo 25 procent evropského komunálního odpadu, přičemž byla využívána řada technologií různého rozsahu a složitosti, často bez využití tepla, a se značně rozdílnou úrovní řízení a regulace. Směrnice EC přijaté v červnu 1989 byly zaměřeny na harmonizaci řízení v EU a na snížení dopadu spalování komunálního odpadu na veřejné zdraví a životní prostředí. To vedlo k přijetí řady opatření včetně zlepšení kontroly podmínek spalování, zlepšeného monitoringu a snížení emisí do atmosféry díky nejlepším postupům bez souvisejících nadměrných nákladů (BATNEEC).

Směrnice 89/369/EEC z 8. června 1989 stanovila normy pro nové spalovny komunálního odpadu, jež měly být povoleny po 30. listopadu 1990. Emisní limity jsou stanoveny podle kapacity zařízení, přičemž odlišné normy platí pro zařízení s kapacitou menší než 1 tuna za hodinu, 1 až 3 tuny za hodinu a větší než 3 tuny za hodinu.

Směrnice 89/429/EEC z června 1989 požadovala, aby stávající spalovny komunálního odpadu vyhověly progresivně stanoveným přísnějším standardům od 1. prosince 1995. Zařízení se jmenovitou  kapacitou 6 tun  odpadu za hodinu nebo více mají vyhovět příslušným standardům pro nová zařízení od 1. prosince 1996. Menší zařízení mají vyhovět těmto normám od 1. prosince 2000. (Je známo, že Francie, která má asi 218 takových malých zařízení, má odchylku platnou do roku 2002).

Implementace ve Spojeném království

Ve Spojeném království byly obě směrnice implementovány Nařízením  o spalování komunálního odpadu z roku 1991, které bylo vydáno podle Zákona o ochraně životního prostředí z roku 1990. Tento zákon zavedl koncepci integrované kontroly znečištění (IPC) do řízení velkých průmyslových podniků, přičemž vzal na vědomí, že snížení u jednoho média může mít důsledky pro média jiná (tato koncepce následně vedla ke směrnici EC IPPC). Nařízení požadovalo, aby zařízení s kapacitou 1 tuny za hodinu nebo více byla řízena podle tohoto režimu IPC, přičemž povolení budou vydávána inspektorátem s kompetencí pro celou zemi. Zařízení s kapacitou pod 1 tunu za hodinu měla být povolována a řízena pouze místním inspektorátem znečištění ovzduší. Takto má Spojené království dvojí regulační systém.

V době zavádění Nařízení bylo ve Spojeném království 34 spaloven komunálního odpadu, které zpracovávaly asi 10 procent odpadu ve Spojeném království vznikajícího. Tyto spalovny byly postaveny většinou obcemi v letech šedesátých a sedmdesátých. Pouze u pěti zařízení byla rekuperována energie. Podle oddělené legislativy pro nakládání s odpadem byla odpovědnost za tyto závody přenesena na soukromý sektor, který dospěl k názoru, že by bylo neekonomické u většiny, ne-li u všech spaloven, aby byly modernizovány tak, aby byly s to vyhovět požadavkům pro rok 1995. To vedlo na počátku devadesátých let k postupnému zavírání těchto zařízení. Ve stejné době politika zaměřená na rozvoj obnovitelných energií umožnila, aby závody s regenerací energie byly modernizovány s použitím potřebných řídících technologií a postupů pro snížení emisí a v současné době všech pět závodů pokračuje v provozu  s autorizací podle IPC. Kromě toho bylo od přijetí Směrnice uvedeno do provozu šest nových zařízení a další závody jsou navrhovány, do značné míry spalovny takové, které vyhoví potřebě integrovaného řešení podle požadavků Směrnice o skládkách.

Všechna tyto zařízení se nacházejí nad prahovou hodnotou kapacity 1 tuna za hodinu, a proto jsou řízeny národním inspektorátem (Agentura pro životní prostředí v Anglii a Walesu). Agentura je zodpovědná za posouzení toho, zda každý nový závod (nebo jakákoli podstatná změna v některém ze závodů) odpovídá zásadě BATNEEC, a dále za stanovení příslušných požadavků před vydáním licence (povolení). Minimální požadavek bude ten, který je stanoven Směrnicí, ale povolení může obsahovat některé dodatečné požadavky, které mají odpovídat místním okolnostem a dosaženému pokroku v technologiích. Agentura pokrývá své náklady z poplatků z podaných žádostí a z ročních udržovacích dávek. Tímto způsobem jsou všechny náklady neseny provozovatelem podle zásady „znečišťovatel platí.“

Agentura není zodpovědná za posuzování zřetelů spojených s projektovými návrhy, i když je zákonným konzultačním místem pro otázky posudku dopadů na životní prostředí (EIA), který je požadován jako součást žádosti o povolení projektu. Komunální  úřad, obvykle po specifikování rozsahu poptávky na projekt, stanoví podmínky pro žádost o povolení projektu.

1.3.3	Autovraky

Směrnice o konci životnosti vozidel byla definitivně schválena v červnu 2000 a začne být zaváděna v jednotlivých zemích od konce tohoto roku. Zástupci z 15 členských států EU a Evropského parlamentu dosáhly dohody 24. května, což zaručuje nulové náklady pro konečného vlastníka. Namísto toho výrobci budou muset uhradit většinu nákladů za vozidla prodaná po 1. lednu 2001 a za všechna vozidla od roku 2007. Evropská asociace výrobců automobilů odhaduje, že náklady na likvidaci od roku 2007 budou £ 80 za každé z 8-9 milionů vozidel sešrotovaných v Evropě každý rok. Výrobci vozidel neuspěli se svým lobováním proti těmto návrhům a zákaz používání těžkých kovů u nových vozidel nyní vstoupí v platnost v roce 2003. Tento zákaz se bude týkat také vyvažovacích závaží na kolech a kadmiových baterií.

V současné době jsou již v 8 členských státech (A, P, D, I, NL, B, S, UK) zavedeny dobrovolné dohody nebo národní systémy pro recyklaci vozidel na konci jejich životnosti, které jsou v některých případech podpořené legislativním rámcem. Šest dalších členských států již předložilo návrhy (P, B) nebo alespoň tuto otázku projednávalo (DK, L, SF, IRL).

Několik evropských zemí jako Švédsko a Nizozemsko uzákonilo prodlouženou zodpovědnost výrobce, která bude platná pro výrobce automobilů na konci životnosti vozidel tak, aby byl vytvořen silný podnět pro zvětšení míry recyklací. Nizozemský program recyklace vozidel na konci jejich životnosti prý již dosahuje míry recyklace 86 % podle váhy zpracovaných vozidel.

Německo

V Německu výrobci vozidel dobrovolně převzali zodpovědnost za náležité zpracování vozidel na konci jejich životnosti a dohodli se na snížení velikosti zbytků automobilů vycházejících z drtičů (ASR), které jsou odesílány na skládky, o 80 % do roku 2015.

Rozhodnutí o vozidlech na konci životnosti finalizované 4. července 1997 vstoupilo v platnost 1. dubna 1998. Toto nařízení podle Zákona o snížení odpadů, recyklaci a likvidaci z roku 1996 upravuje recyklaci vozidel na konci jejich životnosti. Nařízení požaduje certifikaci a sledování recyklačních společností a dále stanoví recyklační kvóty. Zákonné požadavky staví na dobrovolné dohodě, kterou uzavřeli výrobci automobilů v únoru 1996.

Dobrovolná dohoda obsahuje závazek přijímat k recyklaci bez poplatku vozidla na konci jejich životnosti po dubnu 1998. Minimální požadavek je ten, že vozidla mají být stará méně než 12 roků, v dobrém stavu, a nemají být na nich provedeny žádné neoprávněné úpravy. Výrobci se rovněž dohodli, že zlepší recyklovatelnost vozidel. Tato dohoda je  doplněna následujícími zákonnými prvky, které jsou obsaženy v nařízení o vozidlech na konci jejich životnosti:

1.	Poslední majitel je povinen předat vozidlo certifikované firmě k recyklaci. Vozidlo může být předáno do certifikovaného sběrného střediska automobilového průmyslu nebo přímo certifikované recyklační firmě. V každém případě majitel obdrží recyklační certifikát, který budou úřady požadovat před odhlášením vozidla.

Ověřovatelé ze soukromého sektoru akreditovaní standardním postupem budou zodpovědní za certifikaci recyklačních firem, což je opatření, které odlehčí práci na  úřadech, kde jsou vozidla přihlašována/odhlašována.

Předpisy definují požadavky na provozní postupy, zařízení a dokumentaci pro firmy, které budou vozidla zpět přebírat, pro recyklační firmy a závody s drtiči. Stanoví rovněž minimální standardy pro skladování, manipulaci a recyklaci automobilů. Míra recyklace a postupy pro likvidaci u certifikovaných firem mají být sledovány vždy po jednom roce.

2.	Text obsahuje dva požadavky na recyklaci, předně požadavek na opětné použití komponentů po demontáži a za druhé požadavek na recyklaci po sešrotování:

Firmy, které předběžně zpracovávají a demontují automobily, mají v co největší míře opětně používat komponenty, materiály a kapaliny. Určité kapaliny, jako je brzdová kapalina a chladiva, musí být opakovaně použity do té míry, jak je to technicky a ekonomicky možné. V roce 2002 míra opětného používání musí dosahovat v průměru alespoň 15 % vztaženo na váhu prázdného vozidla. 
Průměrný podíl dílů automobilu na váze, které skončí jako odpad k odstranění, má poklesnout ve dvou etapách na alespoň 15 % do roku 2002 a na 5 % v roce 2015. Do této sumy mají být zahrnuty materiály likvidované v průběhu etapy demontáže 
Nerecyklovatelné automobilové díly musí být zlikvidovány řádným způsobem nebo předány certifikované likvidační firmě.

Spojené království

Ve Spojeném království bylo výrobci automobilů vytvořeno Automobilové konsorcium pro recyklaci a likvidaci (ACORD) ve Spojeném království za tím účelem, aby rozvinulo a realizovalo multiindustriální strategii zaměřenou na zlepšení stávajícího likvidačního procesu. 

V Londýně dne 15. července 1997 Společnost automobilových výrobců a obchodníků (SMMT) byla hostitelkou setkání s podpisováním dobrovolné meziodvětvové dohody ACORD mezi obchodními sdruženími automobilového průmyslu a ostatními odvětvími, jichž se týká proces likvidace vozidel na konci jejich životnosti (ELV). Sdružení se zavázala, že dosáhnou podstatné zlepšení v množství materiálu, který bude z vozidel regenerován, když dosáhnou konce své životnosti. Tato dohoda ACORDu byla uzavřena po přibližně šesti letech výzkumu, diskusí a jednání, jichž se zúčastnili také zástupci Ministerstva obchodu a průmyslu a Ministerstva životního prostředí.

Dohoda ACORD obsahuje závazek dotčených obchodních sdružení zlepšit regeneraci materiálu na 85 % v roce 2002 a na 95 % v roce 2015.

1.3.4	Baterie a akumulátory

Evropa

Většina členských států dosud Směrnici 98/101/EC nezavedla. Komise zahájila řízení kvůli jejímu porušení proti Německu, Belgii, Nizozemsku, Spojenému království, Itálii, Irsku, Řecku, Dánsku, Portugalsku a Španělsku. Některé z těchto členských států mají již legislativu na převzetí Směrnice připravovánu.  Stav systému pro regeneraci upotřebených baterií v členských státech je uveden níže.

Pokud jde o regeneraci na úrovni EU, Evropská asociace pro přenosné baterie rozvinula svůj dvoustupňový plán EPBA pro efektivní recyklaci baterií. Krok 1 vyžaduje vyloučení používání rtuti do 1/1/1999 (zákazem baterií obsahujících více než 5 ppm rtuti – toto bylo nařízeno ve Směrnici EC). Krok 2 představuje sběr a recyklaci všech baterií do roku 2003. EPBA vyvinula vysokorychlostní třídící technologii a průmysl kovů nabízí nejefektivnější způsob pro recyklaci baterií pro obecné účely.

Belgie

BEBAT, nezisková Asociace (Fond pro sběr baterií) byla ustavena 21.8.95 v rámci belgického zákona o  ekologických daních ze 16.7.1993 a jeho dodatku ze dne 7.3.96. Asociace existuje od 1.1.1996 s cílem sbírat všechny druhy použitých suchých baterií a akumulátorů kvůli jejich následné recyklaci. Asociace pracuje pod záštitou federálního státu a tří jeho oblastí, přičemž udržuje těsné a trvalé spojení s těmito orgány, jak je to zaznamenáno v protokolované dohodě s oblastmi ze dne 17.6.1997.

Každá firma, na kterou se vztahují ekotaxy za baterie, se může stát členem systému BEBAT. V současné době více než 380 firem aktivně přispívá k rozvoji programu sběru na místě. 
Zákon ze 7.3.96 stanoví, že je zaváděn systém záloh nebo zpětných plateb nebo – v případě Asociace BEBAT – systém sběru a recyklace použitých baterií. Jde o systém, na který se nevztahuje ekologická daň, jak je stanovena v zákoně ze 16.7.93, tj. BEF 20 /EUR 0,49580) + DPH za jednu baterii. V tomto případě výjimka závisí na dosažení stanovených cílů sběru. Stejným způsobem musí být systém financován pomocí vybírání příspěvku na sběr a recyklaci (CRC), který platí zákazník a který dosahuje částky BEF 5 (EUR 0,12395) + DPH za jednu baterii od 1.1.1999. Podobně, všechny sebrané baterie musí být zpracovány takovým způsobem, který odpovídá oblastní legislativě a protokolované dohodě ze dne 17.6.97 Nevyhovění těmto zákonným požadavkům povede k uplatnění různých sankcí, což by vedlo k ukončení dotčeného dobrovolného sběrného systému.

Francie

Nařízení z 12. května 1999 zavazuje distributory odebírat zpět a zdarma smíchané použité baterie. Výrobci, dovozci a distributoři jsou zodpovědní za sebrané baterie. Tyto závazky vstupují v platnost 1/1/2001. Société de Collecte et de Recyclage des Equipements Electriques et Electroniques (Společnost pro sběr a recyklaci elektrického a elektronického zařízení – SCRELEC) byla vytvořena za tím účelem, aby umožnila těmto firmám zbavit se svých závazků zaplacením určitého poplatku. Vybrané poplatky pomáhají s financováním využití použitých baterií). Mezi firmy sdružené do SCRELEC patří Alcatel, Braun, Philips, FICIME (Fédération des Entreprises Industrielles et Commercielles de la Mécanique et l’Electronique), GIMELEC (Seskupení průmyslového sdružení výrobců elektronického a elektronického zařízení), Grundig, Moulinex, Panasonic, Pioneeer, Saft, Sanyo Energy, SPAP (Francouzský syndikát výrobců přenosných baterií a akumulátorů), Sony, Thomson a Uniros. Kapitál SCRELECu je asi 2,3 milionů franků. V nedávné době SCRELEC převzal také zodpovědnost za regeneraci a zhodnocení odpadu z elektrického a elektronického zařízení.

Société de Collecte et de Recyclage des Equipements Electriques et Electroniques, 11/17 rue Hamelin, 75116 Paříž, telefon: 01 56 28 92 51 – Fax: 01 56 28 92 55 – e-mail screlec@screlec.fr, Web: www.scra.fr.

Německo

Podle Nařízení o bateriích, které vstoupilo v platnost v dubnu 1998, je likvidace baterií předmětem nových předpisů: výrobci nyní přebírají plnou zodpovědnost za své výrobky prostřednictvím nového systému pro sběr odpadu, který vyžaduje nové metody zneškodňování odpovídající Zákonu o regeneraci odpadu a o recyklaci.

GRS Batterien (Nadace pro spojený systém zpětného odběru baterií), sběrná agentura financovaná německým průmyslem, byla založena v roce 1998 (ředitel Dr. Jürgen Fricke). 

Tento společný systém sběru přenosných baterií byl založen firmami Duracell, Panasonic, Philips, Ralston, Saft-Nife, Sanyo a Varta spolu se ZVEI. Náklady se odhadují na 40 až 60 milionů DM. Cílem je dosáhnout 70 – 80 procent využití použitých baterií do roku 2005.

Horká linka GRS Batterien: Tel: 01805-805030, fax: 01805 – 805031.
Web: www.grs-batterien.de.

Itálie

O zavedení separovaného sběru odpadu a systému recyklace v Itálii bylo rozhodnuto v roce 1988 Zákonem č. 475 o pevných odpadech v souladu s předpisy EU. Následně Itálie ustavila soukromá konsorcia zodpovědná za rozvoj a koordinaci separovaného sběru a programů recyklace pro různé odpadové materiály. Materiály, především pevný městský odpad, obsahují skleněné nádoby, plastové nádoby na tekutiny, hliníkové nádoby, vyčerpané oleje a mazadla a vybité automobilové a průmyslové baterie. Činnost konsorcií, zvláště v severní oblasti Itálie, v podobě uzavření dohod se sítí sběrných podniků, obcí a recyklačních firem, byla velmi úspěšná, pokud jde o dosažení minimálních cílů v recyklaci.

COBAT – Consorzio Obbligatorio Batterie Al Piombo Esauste e Rifiuti Piombosi (Konsorcium pro recyklaci vybitých olověných baterií), Via Toscana 1 00187 Řím, tel.: 39/06/487951, fax: 39/06/42086985. Web: www.cobat.it.

Spojené království

REBAT je zkratka pro Recyklace baterií. REBAT je iniciativou řízenou Sdružením britských výrobců baterií za účelem podnícení sběru nikl-kadmiových baterií ve Spojeném království, jak to požaduje evropská legislativa. Když bude budoucí evropská legislativa požadovat sběr všech přenosných baterií, REBAT rozšíří svoji působnost na všechny jejich druhy. V REBATu působí v programu sběru široká paleta firem. REBAT sdělil své cíle sběru (600 tun v roce 2000) Ministerstvu obchodu a průmyslu Spojeného království, které je potom sdělilo Evropské komisi.

Řada firem zabývajících se likvidací odpadu, včetně G&P Batteries, Cleanaway a Loddon Holdings, sbírá ve Spojeném království NiCd baterie. Po náročném tendrovém výběrovém řízení ve  Spojeném království si REBAT vybral G&P Batteries jako svého doporučeného provozovatele pro řízení sběru baterií. Firma G&P Batteries je  schopna zajistit dodávky sběrných nádob, vlastní sběr, přípravu a dopravu k recyklačním firmám.
BBMAA – webová stránka: www.bbma.co.uk.

1.3.5	PCB 

Osm členských států Evropské unie včetně Spojeného království, Francie a Itálie ignorovalo varování EU týkající se ohlašování stavu polychlorovaných bifenylů (PCB). V červenci 2000 Evropská komise rozhodla o zaslání zdůvodněných posudků (druhý výstražný dopis) Španělsku, Francii, Řecku, Irsku, Itálii, Lucembursku, Portugalsku a Spojenému království kvůli tomu, že nepředložily Komisi informaci požadovanou podle Směrnice k PCB v březnu 1998.

Německo

V Německu je používání PCB zakázáno nařízením z 29/7/89, které staví mimo zákon používání polychlorovaných bifenylů a terfenylů a omezuje používání vinylchloridu. PCB již v Německu nejsou vyráběny ani zpracovávány, protože již existují nové náhradní materiály s podobnými užitnými vlastnostmi.

Spojené království

V březnu 1997 Ministerstvo životního prostředí publikovalo Akční plán, který zavede pomocí Směrnic závazky Spojeného království podle Dohody o Severním moři a podle Směrnice EU. Akční plán požaduje, aby veškeré zařízení, které obsahuje více než 5 litrů PCB, jak stanoví Směrnice, bylo registrováno u autorizované likvidační firmy a náležitě označeno. Obecně musí být v roce 1999 dohodnuto datum pro likvidaci nebo ošetření kvůli PCB obsaženým v zařízeních, i když Plán předpokládá  odložení při ukončení životnosti u uzavřených transformátorů a pomocného zařízení. Takové zařízení však přesto musí být zaregistrováno a označeno. Registrace je prostředkem pro provedení inventury požadované EU. Podle Akčního plánu bude zakázáno vypouštění PCB do řek a spodních vod, které je v současné době kontrolováno podle různých zákonů vztahujících se k vodě.

Předpisy pro Anglii a Wales, a odděleně pro Skotsko, týkající se ochrany životního prostředí (likvidace  polychlorovaných bifenylů a ostatních nebezpečných látek) vstoupily v platnost v květnu 2000. Ty požadují registraci zařízení kontaminovaného PCB u agentur pro životní prostředí do 31. července 2000 a zakazují držení PCB nebo kontaminovaného zařízení po 31. prosinci 2000, přičemž existují některé výjimky, které se vztahují na mnoho průmyslových transformátorů proudu.

Dánsko

Směrnice k PCB/PCT byla zavedena do dánského zákonodárství v prosinci 1998.

Francie

Zákony a předpisy zavedené ve Francii ve věci implementace Směrnice o PCB lze nalézt na webové stránce SCADPLUS: http://europa.eu.int/scadplus/leg/en/mne/m96 59 htm.

1.3.6	Odpadní oleje

Obecně lze říci, že členské státy zavedly tyto směrnice prostřednictvím zákonných nástrojů (předpisů, nařízení, atd.), které vycházejí ze zákonů stávajících.
(Viz: http//europa.eu.int/scadplus/leg/ - podrobný seznam zákonů a směrnic).

Implementace Směrnice o odpadních olejích č. 75/439/EEC v členských státech byla oznámena Evropskou komisí Radě a Evropskému parlamentu (viz: COM(1999)752final ze dne 10/1/2000). Tento text podává krátké shrnutí poznatků Komise.

Své odpovědi předložilo jedenáct členských států.

Podle Článku 7 (Opatření týkající se regenerace odpadního oleje) vlámská Belgie, Dánsko, Německo, Lucembursko, Finsko, Švédsko a Spojené království potvrdily implementaci Směrnice, zatímco valonská Belgie, Francie, Irsko, Nizozemsko a Rakousko opatření nezavedly.

Článek 16 (Přísnější národní opatření). S výjimkou Francie, Irska a Spojeného království všechny členské země, které zprávu podaly, uvedly, že za účelem ochrany životního prostředí přijaly přísnější opatření, nežli předpokládala směrnice. Opatření se lišila v kritériu přísnější priority pro regeneraci, přísnější hodnoty emisních limitů a přísnější hodnoty pro obsah PCB.

Článek 2 a 3 (Nakládání s odpadním olejem). V EU se spotřebuje odhadem cca 2.448.000 tun odpadních olejů za rok. Za rok se vyrobí asi 2.448.000 t, z čehož 24,4 % je částečně nezákonně spáleno nebo „vyhozeno“ do přírodního prostředí, 64 % je spáleno a 36 % regenerováno.  Hlavním omezujícím aspektem na národní úrovni, pokud jde o regeneraci, je aspekt ekonomický. Na evropské úrovni hlavními omezeními jsou (i) neexistující priorita pro regeneraci, (ii) nesoustavnost v politice a neexistence spolupráce mezi členskými státy a (iii) obecně nadměrná kapacita v oblasti mazadel a nízká úroveň konkurenceschopnosti pro regeneraci.

Článek 5 (Veřejné informační a informační  kampaně).
Belgie, Dánsko, Irsko a Švédsko toto opatření nesplnily.

Podrobnosti týkající se provozování sběru odpadních olejů.
S výjimkou Dánska všechny členské státy, které zprávu podaly, zavedly povolovací systém.

Článek 8 (Limitní hodnoty pro spalování).
Počet a úroveň orgánů, které dohlížejí nad spalováním odpadních olejů, se mezi jednotlivými členskými státy liší. Irsko a Nizozemsko a možná také Francie a Švédsko nesplňují ustanovení, která se týkají hodnot emisních limitů pro spalování odpadního oleje.

Článek 11 (Množstevní limity pro vedení záznamů).
Valonská Belgie, Rakousko, Finsko a Spojené království stanovily jako minimum množství nulu (tj. záznamy mají vést všechny podniky).
Vlámská Belgie a Irsko stanovily minimum množství na 500 litrů.
Německo stanovilo limit na 100 litrů.

Některé členské státy, které hlášení podaly, věc nespecifikovaly, a proto případně nemusí vyhovovat požadavkům.

Článek 14 (Odškodnění pro podniky, které sbírají a likvidují odpadní oleje). Žádná odškodnění nebyla uznána v Belgii, Dánsku, Německu, Irsku, Lucembursku, Rakousku, Švédsku a ve Spojeném království.

Francie zavedla daň na pokrytí nákladů spojených se sběrem.

Nizozemsko stanovilo maximální měsíční poplatek podle nákladů a příjmů po zpracování.
Finsko poskytuje odškodnění za sběr a operace spojené se zneškodněním. Průměrné částky odškodnění dosahují asi 1,7 až 2,5 milionů Euro (což je ekvivalentní částce asi 0,04 Euro/kg).

Jakkoli jsou zprávy o implementaci některých směrnic EU užitečné, z novinových článků je jasné, že ne se vším se země EU chlubí. Například, ačkoli Německo uvádělo, že zavedlo opatření obsahující ustanovení, která se týkají regenerace – viz výše – následující novinové články ukazují, že to asi nebylo na dostatečné úrovni.

Německo

V loňském roce Evropský soudní dvůr rozhodl, že Německo nezavedlo Směrnice týkající se likvidace odpadních olejů. Soud zjistil, že Německo náležitě nepřevzalo dotčenou legislativu, protože nezavedlo taková opatření, jimiž se dává priorita recyklaci/regeneraci oleje před jeho spalováním. Soud rozhodl, že „existuje řada opatření, která by mohla přispět k dosažení cíle, jímž je priorita zpracování odpadových olejů regenerací, a jejichž přijetí bylo technicky, ekonomicky  a  organizačně možné, ale Spolková republika Německo žádná taková opatření nepřijala. Naopak, zastavila aplikaci jednoho z nich a neučinila žádné další vhodné kroky za účelem dosažení cíle, který Směrnice sleduje.“

Evropská komise uveřejnila v létě roku 2000 poptávku (soutěž) na přehled studií zaměřených na posouzení životního cyklu, které byly v oblasti  odpadních olejů provedeny . Jestliže výsledek této studie ukáže, že regenerace odpadních olejů je nejlepším řešením z hlediska aspektů životního prostředí, EU pravděpodobně posílí svoji politiku, která bude dávat prioritu regeneraci před spalováním odpadních olejů.

1.3.7	Kaly z čištění odpadních vod

Realizace Směrnice o splaškových kalech je v celé Evropě výrazně konzistentní, kdy v mnoha zemích platí podobné modely. Částečně je to způsobeno jednoduchostí této Směrnice a podobnostmi zařízení pro úpravu splaškových vod (v zásadě se zakládající na provozovatelích s příslušným "komunálním povolením"). Dobrými příklady pragmatické a vysoce ekologické ochrany jsou Velká Británie a Nizozemí.

Velká Británie

Ve Velké Británii byla Směrnice zavedena pomocí Předpisů pro kaly (používané v zemědělství) z roku 1989. Uložily provozovatelům úpraven odpadních vod, kteří byli tehdy nedávno privatizováni, povinnost souladu se Směrnicí. Pro producenty kalu, pro které platila ohlašovací povinnost, neexistovaly žádné výjimky. Bylo tomu tak díky omezenému množství firem zabývajících se úpravou odpadních vod, které měly efektivní geografické monopoly na úpravu odpadních vod s výjimkou firem zabývajících se septiky, které často dodávaly hlavní systémy úpravy splašků. Pro administrativní spravování je toto vše jednoduchý systém.
Používání neupraveného kalu bylo povoleno za podmínky, že budou injekčně vstřikovány nebo zapravovány držitelem půdy. Zodpovědnost za vpravení nesou držitelé půdy (tzn. rolník). Prováděl to ale často dodavatel kalu nebo smluvní subjekt.
Velká Británie přijala limitní hodnoty pro půdu a limity míry aplikace, jak jsou uvedeny v Tabulce 1. Jedná se o horní hodnoty rozmezí uvedeného ve Směrnici. Velká Británie nezavedla limitní hodnoty u kalů, protože by to mohlo způsobit anomálie při řešení nedostatku půdy ohledně mědi a zinku.

Tabulka 1. Limity těžkých kovů při aplikaci splaškových kalů do půdy ve Velké Británii
Kov	Limit v půdě
mg.kg-1	Limit míry aplikace
kg.rok-1 (10letý průměr)	
	pH		
	5 – 5,5	5,5 – 6	6 – 7	> 7		
Zinek	200	250	300	450	15	
Měď	80	100	135	200	7,5	
Nikl	50	60	75	110	3	
Kadmium	3	0,15	
Olovo	300	15	
Rtuť	1	0,1	

Dodavatel kalu nese odpovědnost za analýzu kalu a analýzu půdy. Kal se musí analyzovat ohledně analytických složek v Tabulce 2 alespoň každých 6 měsíců nebo po provedení změny v procesu. Půda se musí analyzovat před aplikací a alespoň každých 20 roků. Ohlašovací povinnost má producent kalu. Producent kalu musí vést evidenci dodávaného kalu, která je k dispozici pro kontrolu ze strany regulátorů (Agentura pro životní prostředí). Požadované informace jsou uvedeny v Tabulce 3. Kromě toho, musí být analýza kalu dodána všem rolníkům, kteří kal dostali. Jelikož je četnost zkoušek zákonem stanovena na 6 měsíců, musí být program odběru vzorků potvrzen Agenturou pro životní prostředí. Četnost měření je přiměřená měřítku provozního zařízení a u velkých úpraven splaškových vod se může vyžadovat provádění analýzy každý den nebo týden. Veškeré požadavky na analýzu z hlediska analytických metod, úrovní přesnosti a počtu vzorků jsou specifikovány.

Tabulka 2. Analýza vyžadovaná u kalu před aplikací do půdy

pH	
Procento sušiny	
Organická hmota	
Dusík	
Fosfor	
Zinek	
Měď	
Nikl	
Kadmium	
Olovo	
Rtuť	
Chrom	

Tabulka 3. Evidence informací, které uchovává producent kalu (za každý kalendářní rok)

Celkové množství vytvořeného kalu	
Celkové množství kalu dodaného pro aplikaci do půdy	
Složení a vlastnosti kalu podle Tabulky 2	
Množství dodaného upraveného kalu a způsob úpravy	
Jména a adresy osob, kterým byl kal dodán	
Lokalita a oblast každé zemědělské jednotky, u níž se kal aplikoval, množství kalu použitého na této půdě a množství těžkých kovů dodaných do každé plochy půdy	
Kopie analýz kalu a půdy	
Kopie obdržené informace, jestliže hodnota půdy je překročena nebo jestliže by byla překročena, kdyby došlo k aplikaci	

Jestliže hodnota půdy překračuje nebo jestliže by překročila půdní limity v Tabulce 1, je zakázáno používat kal na této půdě a dále prodávat nebo nabízet k prodeji jakékoli plodiny pěstované na této půdě, pokud Ministerstvo zemědělství, rybářství a potravinářství nevydá konkrétní povolení.

I když se výslovně nejedná o součást předpisů pro používání kalů, musí se kal dodávat v rámci zemědělské potřeby a opatření na ochranu životního prostředí. Tyto požadavky byly stanoveny v Kodexu praxe. Tento kodex praxe určuje jako vodítko hodnotu 250 kg Nha-1 a navrhuje postupy a systémy pro aplikaci kalu, aby nedocházelo k ekologickým problémům.

Nizozemí

V Nizozemí jsou požadavky v zásadě v mnoha ohledech podobné požadavkům ve Velké Británii, ale v některých bodech se liší.

Hlavní ohlašovací požadavky jsou téměř totožné, ale zodpovědnost za zajištění toho, aby míry aplikace nebyly překročeny a aby půda nepřesáhla limity, mají uživatelé půdy. Majitelé půdy však mají širší zodpovědnost nahlásit celkovou bilanci živin a kovů aplikovaných do jejich půdy ze všech zdrojů, chlévské mrvy, odpadů a průmyslových hnojiv. Celkovým cílem je dostat se k bodu, kde vstupy do půdy jsou vyváženy příjmem plodin a jinými ztrátami z půdy.

Půdní limity se zakládají na složení půdy, jak jsou stanoveny v Tabulce 4, a jako další kov zahrnují arzén. Limity pro složení kalu jsou uvedeny v Tabulce 4, tyto limity se v průběhu času postupně zpřísňují, aby se povzbuzovalo zlepšování. Předpisy specifikují kal buď jako normální, čistý nebo velmi čistý, a to na základě kontaminace těžkými kovy. Míra aplikace se řídí absolutním kvantitativním limitem založeným na druhu kalu nebo kompostu (který je zahrnut do stejných předpisů), jako je uvedeno v Tabulce 5.. Kromě toho je zde omezení založené na vstupu fosfátů. Tento limit vychází z druhu plodin a opět se v průběhu času snižuje, viz Tabulka 6..
Splaškové kaly se nemohou používat na nezemědělské ani neobdělávané půdě.

Tabulka 4. Nizozemské limitní hodnoty splaškového kalu pro aplikaci do půdy

Kov	Limitní hodnota kalu mg.kg-1
do r. 1991	Limitní hodnota kalu mg.kg-1
po r. 1992	Limit pro půdu
mg.kg-1	
Arzén	25	15	15 + 0,4 (L+H)	
Kadmium	3,5	1,25	0,4 + 0,007 (L+3H)	
Chrom	350	75	50 + 2L	
Měď	425	75	15 + 0,6 (L+H)	
Olovo	300	100	50 + L+H	
Rtuť	3,5	0,75	0,2 + 0,0017 (2L+H)	
Nikl	70	30	10 + L	
Zinek	144	300	50 + 1,5 (2L+H)	
L = % lutum (částice hlíny > 2 um)
H = % organické hmoty (limitováno na 15%)

Tabulka 5. Nizozemské limity pro míru aplikace kalu
Typ kalu	Maximální míra aplikace
Tun sušiny.ha-1.rok-1	Využití půdy	
Tekutý splaškový kal	2	Kulturní plodiny 
a kukuřice	
	1	Trávy	
Tekutý čistý kal	5	Kulturní plodiny 
a kukuřice	
	2,5	Trávy	
Pevný splaškový kal nebo kompost z kalu	4	Kulturní plodiny 
a kukuřice	
	2	Trávy	
Pevný čistý splaškový kal nebo kompost z kalu	10	Kulturní plodiny 
a kukuřice	
	5	Trávy	
Tabulka 6. Nizozemské limity míry aplikace fosfátů pro kaly aplikované do půdy

Plodina	Fosfáty
kg.ha-1.rok-1	
Kulturní plodiny	125	
Kukuřice	250 (do r. 1992)	
	150 (1993-1994)	
	125 (po r. 1995)	
Louky a pastviny	200 (do r. 1994)	
	175 (od r. 1995)	

Navíc ke Směrnici pro využití kalu bude Nizozemí zavádět řadu limitních hodnot pro úrovně mikroorganických znečišťujících látek, ale dokud nedojde k jejich vyhlášení, je těžké diskutovat o tom, jaký to bude mít vliv na tento již tak značně regulovaný systém.

Budoucí zavedení revidované Směrnice pro využití kalu

V současné době probíhá aktualizace této Směrnice. Důsledky tohoto kroku jsou zatím nejisté, protože mezi návrhy byly značné odchylky. Je však jasné, že nová směrnice bude nařizovat limity pro mikrobiologickou čistotu používaného kalu. To povede k úpravě veškerých kalů aplikovaných do zemědělské půdy. Není jisté, zda to bude platit také pro jiné typy půd, jako např. půdy využívané v lesnictví nebo pro pěstování energetických plodin.
1.3.8	Obaly a obalový odpad 

Implementace směrnice č. 94/62/EC podle jednotlivých zemí se v různých členských státech liší. Systémy zavedené na národní úrovni se různí v interpretaci a způsobem uložení zodpovědnosti výrobcům. Tato interpretace může být považována za rozšíření zásady „znečišťovatel platí“. Některé země zavedly dobrovolné dohody mezi vládou a průmyslem (například Nizozemská smlouva), zatímco jiné stanovily nařízení se zákonnými požadavky. 

Spíše než jen jako seznam různých přístupů 15 členských států k zavedení požadavků směrnice EU o obalech a odpadech z obalů je dále uvedeno několik ilustrujících příkladů, které pokrývají celé spektrum různých přístupů k tomuto problému.

Německo

Na jednom konci je německé nařízení o obalech, které vedlo k zavedení systému DSD sběru a recyklace domovního odpadu z obalů. Firma, která je zodpovědná za nakládání s odpadem z prodejních obalů, dosáhla přísnějších cílů podle změněného nařízení o obalech, které platilo od ledna 1999. Tento systém provozuje sběr a recyklaci odpadu z obalů odděleně od normálního sběru domovního odpadu. Systém DSD je financován z dobře známého poplatku ze „Zeleného bodu“, který je umisťován na obalech nacházejících se na trhu v Německu. 

Pokud jde o recyklaci, výsledky byly velmi úspěšné, ale při obrovských nákladech (přibližně 4 miliardy DM za rok). V roce 1999 systém DSD sebral celkem 5,7 milionů tun odpadu z obalů skleněných, papírových, kartónových, plastových, z bílého plechu, hliníku a kompozitů (1998: 5,6 milionů tun). Včetně nesprávně sebraného odpadu to odpovídá sběru 77,7 kg na hlavu (1998: 75,7 kg). Sběr, třídění a recyklace jsou financovány výrobci, kteří platí licenční poplatky systému DSD podle materiálu a velikosti obalů. Obaly podle tohoto systému nesou symbol zeleného bodu.

Objem odpadu dopraveného k recyklaci v roce 1999 byl následující:

•	sklo 2,71 milionů tun (1998: 2,70 milionů tun);
•	papír/kartón 1,48 milionů tun (1998: 1,42 milionů tun);
•	plasty 610 000 tun (1998: 600 000 tun);
•	bílý plech 322 000 tun (1998: 375 000 tun);
•	hliník  37 000 tun (1998: 43 000);
•	kompozity 391 000 tun (1998: 345 000 tun).

Francie

Ekologické obaly (Eco-Emballage) byly vytvořeny v roce 1992 s cílem recyklovat nebo zhodnotit 75 % odpadu z obalů  v roce 2002. Francouzský systém Eco-Emballage se poučil ze systému DSD tím, že propaguje regeneraci a recyklaci odpadu z obalů prostřednictvím obcí, a tím se vyhýbá nákladnému zavedení zcela separovaného sběrného systému.

Nizozemsko

Nizozemsko zavedlo Směrnici č. 94/62EC pomocí Vyhlášky zveřejněné v Staatscourant dne 4. července 1997, a to s platností od 1. srpna 1997. Výrobci/importéři mohou splnit tuto povinnost individuálně. Výrobci/dovozci, kteří jsou signatáři dohody mezi veřejnými orgány a provozovateli obalového řetězce, v nichž byly uzavřeny závazné dohody o zavedení povinnosti stanovené ve Vyhlášce, jsou zproštěni individuálních povinností stanovených v Článcích 3 až 9 Vyhlášky. I když závazky splnit cílové úkoly využití a recyklace zůstávají platné, výrobci a dovozci – signatáři dohody jsou uvolněni z povinností oznamování a hlášení, jak je stanoveno ve Směrnici. Kromě toho výrobci a dovozci – signatáři dohody – musí dosáhnout splnění vyšších úkolů nežli ti, kdo jsou ve Vyhlášce určeni. Podstatou myšlenky, na níž spočívá tato volba, je dosažení vyšších cílů při nejnižších možných administrativních nákladech.

„Dohoda o obalech II“ byla podepsána 15. prosince 1997. Tato dohoda představuje základní dohodu a řadu k ní patřících podřízených dohod. Celkovým cílem základní dohody je minimalizace množství odpadu z obalů, který je třeba zlikvidovat. K tomuto účelu stanoví Dohoda, že 30. června 2001 musí být recyklováno alespoň 65 % obalových materiálů obsažených v odpadu z obalů. Specifické cíle pro specifické obalové materiály jsou stanoveny v příslušných poddohodách (85 % pro papír, 90 % pro sklo, 80 % pro kovy, 27 % pro plasty a 15 % pro dřevo).

V roce 1998 Nizozemsko již dosáhlo celkové míry recyklování materiálů 51 % a existující recyklační kapacity byly považovány za bohatě dostatečné pro překročení maximálního cíle stanoveného pro recyklaci ve Směrnici. Nizozemsko dříve uvádělo, že míra recyklace 72% skleněných obalů, 62% obalů z papíru/kartónu, 59% z kovových obalů a 11% z plastových obalů byla již dosažena v roce 1996 a že neexistují žádné kapacitní problémy pro absorbování dodatečného množství obalů, které mají být recyklovány v roce 2001. Nizozemsko tvrdilo, že výrobní kapacita v těchto sektorech dovoluje značně zvýšit míru recyklace obalů bez toho, že by bylo nutno využívat recyklační kapacity ležící mimo území  Nizozemska.

Nedávná studie ERRA, která srovnává systémy v Německu a v Nizozemsku shrnuje:
„Zavedení systémů pro regeneraci obalů v Německu a Nizozemsku vedlo ke zvýšení využití a ke snížení spotřeby obalů. Dopad na celkové množství pevných obalů jdoucích do skládek byl však minimální a představuje přibližně 1,5 % snížení v obou zemích. Německý systém je financován pouze průmyslem, přičemž náklady jsou převáděny na spotřebitele v podobě zvýšení ceny produktu. Náklady a zodpovědnost nizozemského systému jsou děleny mezi průmysl, místní úřady a spotřebitele. Třebaže míra recyklování odpadu z obalů je vyšší v Německu, jeho dopad na vyloučení vzniku odpadu je podobný jako v Nizozemsku. Náklady na tunu regenerovaného materiálu jsou více než čtyřikrát vyšší v Německu, nežli činí v Nizozemsku. Vývojové náklady spojené se zavedením systému byly v Německu také značně vyšší. Tento rozpor v nákladech je spojen s podmínkami v Německu, totiž:

•	zřízení struktur pro regeneraci odpadu z obalového materiálu, které nejsou řízeny trhem,
•	ohromné úsilí věnované sběru, třídění a čištění, které je vynaloženo na pokus regenerovat veškerý odpad z obalů,
•	nedostatek přímého zapojení obce, jako je tomu v Nizozemsku, což nepodněcuje všechny účastníky přispívat k dosažení efektivnosti systému snížením množství odpadu, který produkuje, nebo pro zlepšení efektivnosti sběru, třídění a dopravy.

V obou systémech je jen málo náznaků, že se náklady významněji sníží v budoucnosti. Náklady německého systému nejsou příznivě srovnávány s náklady na regeneraci odpadu z obalů v Nizozemsku. Pro regeneraci stejného procenta celkového množství pevného odpadu spotřebuje Německo na tunu čtyřikrát více a je obtížné si představit, že tohle je v souladu se zamýšleným ekonomickým rozměrem udržitelného rozvoje.“

Itálie

Itálie ustavila Národní obalové konsorcium „CONAI“ (Consorzio Nazionale Imballaggi). Členové CONAI jsou italští výrobci obalových materiálů a italské firmy, které obalové materiály používají. Hlavní role CONAI spočívá v zajištění toho, aby byly dosaženy cíle stanovené pro recyklaci odpadu z obalů (v nařízení „Ronchi“). CONAI také koordinuje soukromá konsorcia zodpovědná za rozvoj a koordinaci programů separovaného sběru a recyklace, které jsou sestaveny pro různé odpadové materiály (skleněné nádoby, plastové nádoby na tekutiny, hliníkové nádoby, upotřebené oleje a mazadla a olověné baterie z automobilů a průmyslu). Členským firmám CONAI jsou účtovány náklady na separovaný sběr, náklady na regeneraci a recyklaci odpadu z obalů sebraných v obcích. Částky, které hradí členské firmy CONAI na výše uvedené náklady, se stanoví na základě množství, váhy, druhu materiálu, který se pohybuje na italském trhu, podle nákladů na příslušný sběr a nákladů na regeneraci každého materiálu. Část poplatků si podrží CONAI, zatímco určité částky jsou přidělovány různým materiálovým konsorciím koordinovaným ze strany CONAI.

Spojené království

Na druhém konci je pravděpodobně Spojené království, které se rozhodlo pro takovou zodpovědnost sdílenou výrobci, která je založena na působení trhu, přičemž příslušný podíl zodpovědnosti je přiřknut různým etapám celého obalového řetězce (Výrobci surovin (6%, výrobci obalů (9%), baliči/plniči (37%) a maloobchodníci (48%)) tak, aby bylo dosaženo předepsané úrovně recyklace a využití. Firma je „zavázanou“ firmou, manipuluje-li s více než 50 tunami obalů za rok a má roční obrat £ 2 miliony a více. Zavázané firmy se musí zaregistrovat u Agentury pro životní prostředí (nebo Skotské agentury pro ochranu životního prostředí, nebo u Služby pro životní prostředí a (kulturní) dědictví, Severní Irsko – podle polohy ve Spojeném království). Jednotlivých závazků se firmy  mohou zhostit zapojením do systému zaplacením poplatku. Systém ve Spojeném království rovněž umožňuje zakoupit si doklad o recyklaci/využití (známý jako Záznam o regeneraci obalů neboli PRN) vydávaný akreditovaným zpracovatelem. Ceny placené za PRN mohou napomáhat dosažení ekonomiky při recyklaci. Tvrdí se, že  - protože systém Spojeného království je systémem založeným na působení trhu - trh si najde nákladově nejefektivnější cestu k dosažení shody s legislativou.

Odhaduje se, že roční náklady tohoto programu do průmyslu Spojeného království se pohybují okolo £ 300 až 600 milionů a že  celkový závazek k využití obalů podniků ze Spojeného království je asi 4 miliony tun. VALPAK také odhaduje, že roční náklady na jednu firmu mohou dosahovat okolo £ 2.000 až £ 7 milionů podle množství a druhu balícího materiálu, s nímž manipulují.